Яков Полонски
Звънчето

Превод от руски: Ана Александрова, —

chitanka.info

Стихна бурята снежна. Свети път озарен

и нощта взира в мен ослепени очи.

Звън на тройка коне, за да бъда спасен,

потопи ме във сън… И звънчето звучи…

Мътен облачен дим… Тича призракът бял

на луната в простора от студ прояснен

и в душата наднича… Като стара печал,

преоблечена в сън съкровен.

И внезапно дочувам над протяжния звук

глас, изпълнен със страст, да реди:

„Ах, кога ли, кога моят мил ще е тук,

да отдъхне на мойте гърди!

В мен ли няма живот! Щом зора запламти

и лъчите й в мойто стъкло заискрят,

лумва печката весело, самоварът шепти

и завеската пъстра озарена трепти

над огрения в пламък креват…

В мен ли няма живот! Ех, отворен капак

на прозореца… Месец по стената пълзи…

Щом виелица вие — паля лампата пак,

а задрема ли — сепвам се в глухия мрак

и топя се по него в сълзи…“

И долавям нечакано същия глас

във звъна на звънчето стаен:

„… Не, не ми е любим!… И страхувам се аз

да не влезе със ласки при мен…

Ах, нима е живот! Няма тук светлина.

От прозореца духа, по стъклата му — лед.

Там, на двора расте само вишня една…

Пъпли мрак… И навярно в тоя мраз и слана

е загинала… жребий проклет!

Ах, нима е живот! И пердето без цвят!

Като болна съм… Бдя в тоя сив полумрак.

Няма кой да ме брани. Нямам мил в този свят,

само бабката бъбри… щом съседът познат

дойде тук… И е весело пак.“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.